Vi for till Stockholm, Joachim och jag. Näst äldsta dottern hade ansvar för sina yngre syskon. Frukterna av att skaffa barn utspritt skördas i detta nu. Birgitta bjöd på middag och sedan kaffe och kaka på maten. Och sen. Rädd att han ska vara för gammal. Har man varit. Helt i onödan. Skulle det visa sig. Vi såg honom kväll två i Göteborg förra sommaren och han var PIGGARE i år. Rösten starkare. Jag är ingen sångpedagog på det sättet, men en del toner han tog i tisdags ska en sjuttiofemåring inte kunna sätta. Och som han satte dem. Bäst med Bruce är alltid hans fans. När konserten var över dröjde vi oss kvar eftersom femtiotusen på tunnelbanan är 49600 för många för min cellskräck som har blivit bättre men som snabbt kan bli sämre. Vi vill inte ha en situation där jag skriker och gråter och försöker nagla upp dörrarna inifrån. Det blir inte roligt för någon, om någon är Joachim. Jag tyckte att vi kunde gå de 5,2 kilometerna till Birgitta, Joachim tyckte nej. Vi väntade och väntade och väntade tills lemmeltåget av fans bara var de med kryckor kvar. Då vågade jag mig ner till tunnelbanan som var tom. Vi kom till Birgitta klockan ett och då åt vi smörgåsar och drack te. Birgitta hade förhört mig om vad Joachim äter till frukost och jag svarade fil och macka. Jag skrev inte havrekuddar, för där går gränsen för daltet, ansåg jag. Men på något sätt visste hon. Havrekuddar fanns. På morgonen åkte vi in till stan för att leta present till någon som har födelsedag. Joachim framifrån i city. Joachim bakifrån i Gamla stan. Vi var på väg mot en kolgrill i Nyköping men så såg jag något mysigt från fönstret och Joachim svängde av på chans. Kan man karva ut något liknande i sina egna tunna väggar av trä tro?När vi parkerade bilen så fick jag syn på en bil med öppen dörr. Mardrömmen är "här lämnar jag min bebis, det räcker om dörren står på glänt", men bilen var tom. På restaurangens uteservering satt ett par i sextioårsåldern. Jag gick fram och frågade om de hade en bil på parkeringen och om det var en vit Volvo. De tackade och sedan reste sig mannen och gick för att stänga och låsa.En stund senare kom kvinnan fram till mig vid salladsbuffé och sa att det var hennes man som hade glömt stänga dörren. "Jamen givetvis, det utgick jag ifrån", sa jag. För den dynamiken känner man igen. Män skäms och kvinnor skrockar ojsan. Män tillrättavisar sina fruar när de glömmer stänga bildörrar. Kvinnor känner in och tröstar sin man när han står med bildörrskammen. Kvinnor mår så dåligt när Göran känner sig misslyckad. Det här är inte årets spaning och den är ganska sunkig och trist. Men hundra procent jättesann. Ett glas rosé med många isbitar, titta på starkt vatten och sedan köra i tusen timmar i E4:ans köer.